![Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір»](/doc/images/news/8476/i75_ArticleImage_8476.webp)
Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір»
Виділіть її та натисніть Ctrl + Enter —
ми виправимo
Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір»
![Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір»](/doc/images/news/8476/ArticleImage_8476.webp)
![Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір» Радіоведуча Олена Гусейнова презентувала книжку поезій «Нічний ефір»](/doc/images/news/8476/i75_ArticleImage_8476.webp)
На захід у просторі Squat 17b прийшли і шанувальники, й колеги радійниці, які були слухачами тих нічних ефірів. У залі — напівтемрява, м’яке світло падає на сцену, з тиші виринають перші музичні акорди і розпочинається перформативне читання — звучать поезії, написані в перші місяці війни. Олена Гусейнова розповідає, що тоді це були нотатки, які допомогли їй пережити нічні ефіри.
Під час презентації книжки «Нічний ефір»
Білі вірші писалися рожевим механічним олівцем у зелений зошит, коли країна здригалася від вибухів. Хтось жив в укритті, а хтось тікав світ за очі, зібравши в маленьку валізу все своє життя.
«На полях цього зеленого зошита з’являлися розірвані рядки. Слова, які не вміщалися в цілодобове мовлення. Слова, які було страшно говорити», — пригадує Олена Гусейнова.
З перших днів війни вона працювала в ефірі, її голос на «Українському радіо» розповідав про те, що коїться в різних куточках країни, інформував про евакуаційні коридори, був тим зв’язком із навколишнім світом, за який чіплялися люди. Протягом 12 годин, які тривала її зміна. І саме стільки «звучить» її книга «Нічний ефір». Вона структурована таким чином, що кожний її розділ має свій тайм-код, як у радіоефірі: стартує о 20-й годині вечора і триває до 8-ї ранку. Фотографії Михайла Палінчака, якими ілюстрована книжка, додають їй реалістичності. Вірші з «Нічного ефіру» є поєднанням фантазійних образів із чіткими побутовими описами воєнного сьогодення.
Олена Гусейнова читає вірші зі збірки «Нічний ефір»
Народженню книжки «Нічний ефір» Олена Гусейнова завдячує письменниці та громадській діячці Вікторії Амеліній. Говорить: коли жалілася, що не знає, що робити з текстами, написаними на нічних змінах, у відповідь почула: «Не думай про них як про вірші, думай про них як про книжку. Це твої 12 годин, це твій унікальний досвід. Книжка “Нічний ефір”. Я б таку книжку читала». Задум, який народився у січні 2023 року, втілився у липні 2024-го.
У напівтемряві простору Squat 17b ці поезії звучали двома голосами: їх читали Олена Гусейнова та Макс Панченко, розділивши між собою рядки та ролі. Інколи зовсім тихо, інколи голосніше, з надривом чи ледве вимовляючи слова, жбурляючи листи з віршами собі під ноги. Їх слухали, затамувавши подих, знаходячи в неримованих рядках власні спогади.
Олена Гусейнова та Макс Панченко
«Насправді це історія, яку добре можуть зрозуміти радійники, але не тільки вони, а ще й ті, хто слухав радіо. Я знаю, що цей час нічного слухання у нас спільний. Це перші два місяці, коли сну не було ні для кого, і це була можливість не бути самому. Це був надзвичайно важливий час, коли згодились усі слова, які ти встиг вивчити, почути, набути. У цій книжці найбільше вдячності тим, задля кого і заради кого працювалося», — розповіла Олена Гусейнова.
Вона також додала, що нічні радійні ефіри і зараз є надзвичайно важливими для людей, які перебувають на тимчасово окупованих територіях, бо лише в цей час вони можуть собі дозволити слухати українську радіохвилю.
«У мене є два свідчення, які мене тримають у будь-який момент життя. Одне з них привіз мій колега Мирослав Лаюк із Херсонщини. Він записав повідомлення від жінки, яка сказала: “Це було найважливіше. Ваші голоси. Я ловлю цю ниточку і за неї тримаюсь”. А друге, це фотографія, яку зробив Михайло Палінчак. Жінка з Лиману з радіоприймачем, який є її єдиним вікном, — і ми усі, друзі-радійники, у цьому вікні», — додала Олена Гусейнова.
Олена Гусейнова та Макс Панченко
А далі у її виконанні прозвучав, за її визначенням, «єдиний суто радійний вірш книжки», у якому ще один спогад страхіть цієї війни — Маріуполь: «Евакуація запланована з таких точок: Порт Сіті й Луначарське кільце».
- Читайте також: «Українське радіо: 100 років спільної присутності». Голоси з бомбосховищ, з окупації, на лінії фронту
Окремий розділ «Нічного ефіру», який лунає з 00:00 до 02:57, має чіткі географічні орієнтири — це південь нашої країни, тоді ще окупований Херсон. У поезіях немає конкретних назв чи замальовок, він вгадується в образах, запахах, смаках. У деталях, які не можуть не впізнати люди з півдня чи закохані в південний край. Олену Гусейнову на написання цього розділу надихнула херсонська журналістка «Українського радіо» Маргарита Лазник.
«Вона в ефірі сказала цю фразу: “Доброго ранку, говорить «Українське радіо» з українського Херсона”. Вона цю фразу говорила до кінця окупації Херсона. Перші дні ти в цій фразі не чуєш болісного. Так, Херсон український, ти ще віриш, що цієї окупації не станеться, але поступово ти розумієш, що насправді відбувається. Кожного разу, коли вона в ефірі говорила цю фразу, вона вже знала, що я не можу говорити, я плачу. І їй потрібно говорити, поки я не заспокоюся. Ми не називали її ім’я, коли вона працювала з окупації, я дуже мріяла, що назву її, коли Херсон деокупують. Але це сталося не в мою зміну. Ми з нею пережили всі сезони року: зиму, весну, літо й осінь. Це близько від міста, де я провела дитинство. Це дорога, яку я проїжджала на шляху в Крим. Твоя дорога, твої міста та містечки, музеї. Те, що це зараз недоступне, — це дуже болісно», — розповідає Олена Гусейнова.
Квіти, обійми, автографи на примірниках книжки і багато теплих слів авторці «Нічного ефіру» — те, що стало заключним акордом заходу.
Поетичний вечір у Squat 17b тривав набагато менше, ніж триває нічна зміна в радіоефірі. Але ця година, протягом якої відбувалася презентація книжки «Нічний ефір», подарувала всім учасникам щемливі миті доторку до поетичного слова, сповненого сенсів і спогадів.
Фото: Ігор Васильєв